I hjertet av Sahara er grensene udefinerte.
Jeg er i ingenmannsland på grensen mellom Niger og Algerie.
Disse metalstykkene varsler at jeg nå krysser grensen-
-mellom to av de største landene i Sahara.
Det er et voldsomt antiklimaks. Noen skriblerier i betongen.
Det minner om en gravstein, og det er kanskje passende.
For hele dette området føles som en kirkegård.
Her finnes ingen tollere, så farvel, Niger. God dag, Algerie.
Det er på tide å slappe av.
Algerie er verdens tiende største land med 85 prosent ørken...
Farlig ørken.
Å kjøre her er ikke en rett, men en overlevelsestest.
Sanden er myk og forrædersk, og temperaturen brennende.
En feil kan bli fatal.
Ruten fra Niger til Algerie-
-er fylt med bilvrak-
-som skulle krysse Sahara, men aldri klarte det.
Det er så bart og ubarmhjertig-
-at mindre motorproblemer, eller en tom tank-
-blir til et spørsmål om liv eller død.
Det var her Mark Thatcher forsvant.
Han ble funnet takket være en storstilt redningsaksjon.
Andre har ikke vært så heldige-
-og har betalt for feilene sine med livet.
Ørkenen gjør merkelige ting med virkelighetsfølelelsen din.
De skyggefulle klippene og kjølige innsjøene i horisonten-
-viser seg å være luftspeilinger. Lyset spiller oss et puss.
Fersk tomat og mindre fersk tunfisk er ikke luftspeilinger,-
-men de serveres med et merkelig sammentreff.
Jeg skriver i dagboken min milevis fra noe sted,-
-da jeg støter på den eneste andre engelskmannen i sørlige Algerie.
Eller riktigere: Han støter på oss.
Nummerskiltet er det første hintet.
Mercedesen tilhører Tom Sheppard og er ikke en luftspeiling.
Tom er litt av en legende på disse kanter.
Han er 68 år og tidligere testpilot for RAF.
Nå reiser han i ørkenen, skriver bøker, tar bilder-
-og bruker mye tid på å slippe vekk fra andre mennesker.
Jeg er alene. Jeg har kjørt fra Tunisia.
Jeg har fulgt de gamle franske rutene.
Hva spiser du når du reiser alene?
Jeg fikk et helt spesielt måltid på fødselsdagen min.
Kjøtt og grønnsaker. Kald grapefrukt.
Jeg brukte et vått kjøkkenhåndkle.
Den tørre luften gjør at frukten kjøles ned.
Et perfekt bursdagsmåltid.
Er ensomheten et problem?
Det har vært mer ensomt enn jeg forventet.
Jeg så ikke et annet menneske på åtte dager.
Det var uventet.
-Bekymrer ensomheten deg? -Nei, det er fantastisk å være her.
Landskapet er så oppløftende.
Hver morgen tror man at man har sett alt-
-men så våkner man neste morgen og tenker: "Se på dette!"
Slik har ørkenen alltid vært for meg.
-I 40 år. -Har du kommet hit i 40 år?
Ja. Dette er mitt 13de besøk i Algerie.
Vi skal akkurat spise frokost. Vil du spise med oss?
Det er koselig av deg, men jeg må videre.
Hvis man har så travelt i ørkenen, da har man min respekt.
Kanskje det var tunfisken...
Tom kjører sørover, mens vi kjører mot nord til Hoggar Mountains-
-et av de mest bisarre landskapene i Sahara.
Det er som å kjøre gjennom en gigantisk skulpturpark.
Døde vulkaner er blitt til et panorama av klipper og spir.
Dette er unge topper, som bærer preg av sin eksplosive fortid.
Touaregene kaller det Atacor her.
Neste dag er jeg på et 3000 meter høyt fjell for å se soloppgangen.
På grunn av borgerkrigen kommer det sjelden folk til Hoggar Massif-
-og det gjør bare området enda vakrere.
Det er på tide å bryte opp.
Den fredelige stemningen blir raskt brutt.
Dette er Algeries andre ansikt:
En moderne republikk, løsrevet fra Frankrike,-
-som nå forsøker å bli kvitt ytterliggående islamister.
Luftselskaper og aviser kan ikke skjule spenningene-
-eller det faktum at denne moderne luksusen-
-skyldes voldsom flaks.
Dette er Algeries Aladdins hule.
Olje og naturgass utgjør 90 prosent av landets utenlandshandel.
Det har medført nye byer -
-som Hassi Masoud.
For 45 år siden var det bare ørken her.
Denne forandringen skyldes pumper, som arbeider døgnet rundt-
-for å pumpe opp vann fra underjordiske reservoarer.
Noen ganger flere hundre meter under Sahara.
Denne menneskeskapte oasen-
-gir en illusjon av at ørkenen ikke eksisterer.
Det er som å befinne seg i provinsen og på landet i Frankrike.
Kuene her er ikke som de utmagrede artsfrendene i Mali og Niger.
Det viser hva som kan gjøres med ørkenen-
-hvis det er vilje og en oljeindustri til stede.
Få kilometer fra der oljen først ble oppdaget-
-er det en annen grense.
På den andre siden ligger et enda rikere land.
Dette treet representerer grensen mellom Algerie og Libya.
Det er en av de flotteste grensene i verden-
-men også en av de vennligste.
Folk fra Algerie og Libya kommer hit for å drikke te.
Jeg har ikke lyst til å dra, men jeg er nødt til det.
Vi skal krysse grensen til Libyas sanddyner.
I Libya bor også de fleste menneskene ut mot Middelhavet.
Det var ikke lett å få lov til å filme-
-så jeg vil ikke gå glipp av noe.
Kanskje bare noe.
Det blir visst mitt livs lengste busstur.
DAG 79 BENGHAZI
Libya virker som et veldig rikt land med veldig få innbyggere.
De har tross alt verdens tredje største olje-inntjening-
-å fordele på en befolkning som er mindre enn Londons.
I Benghazi kan man se lagene av historie.
En moské og et palass bygget av italienske kolonister side om side.
Nå huser palasset det sosialistiske partiet.
Libya har isolert seg fra den vestlige verden i over 30 år.
For 2000 år siden var landet en del av Europa.
Først kom grekerne, og så romerne-
-til dette fruktbare landet mellom havet og Sahara.
For 1700 år siden var ikke vann et problem.
Landet var kjent som Romas brødkurv.
Man tjente penger på hvete og olje-
-og bygde Nord-Afrikas mest storslåtte by: Leptis Magna.
Man fornemmer fortsatt Romas brutale styrke.
Byggherren var Septimus Severus, en afrikaner, som ble keiser i Roma-
-og døde i Nordlige England.
Ikke bare Septimus endte i England.
I 1827 sendte Tripolis hersker 35 søyler-
-og annet rart til kong George IV.
Et stykke av Leptis Magna finnes fortsatt i Virginia Water.
Amfiteatret her skal ha den beste akustikken i Nord-Afrika.
Der er bare en måte å finne ut det på...
Kom deg ned fra scenen!
Vi forlater Libya. Selv om de er gjestfrie verter-
-er libyerne skeptiske overfor folk med kameraer.
Det har aldri vært et problem ved den neste destinasjonen min.
Under 150 km fra Libyas grense finner vi dette månelandskapet-
-i det sørlige Tunisia.
Det er så tørt og uvennlig at i de siste 700 årene-
-har folk bodd i huler under jorden.
Jeg kjenner faktisk dette stedet.
Jeg ble korsfestet her for 23 år siden i "Life of Brian".
Jeg har alltid villet dra tilbake til dette fantastiske stedet.
Ikke mange har vendt tilbake til stedet hvor de ble korsfestet.
Jeg vil se hvordan det er.
Korsene er vekk, men ellers er El Hadej likt.
Det er fortsatt en underjordisk by.
Selv om myndighetene gjerne vil omplassere folk i hus-
-finnes det folk som foretrekker å forbli under jorden.
Den eldre generasjon forstår ikke hvorfor de skulle flytte.
Denne mannen har åpnet et hotell.
-God dag. -God dag.
Jeg heter Michael. Her er det vakkert.
-Er det her du bor? -Ja.
Her er det stille og avsondret.
Har du et rom? Kan jeg få se det?
Tusen takk. Etter dem.
Verten min påpekte at det gir mening å bo under jorden.
Hulene er varme om vinteren og kjølige om sommeren.
Jeg tror det er te. Ja.
Jeg kan bare et arabisk ord, men bruker det veldig ofte.
Tusen takk. Shukran. Shukran.
Det eneste jeg kan på arabisk. Her får vi nøtter også.
Takk. Vi har vært i hele Sahara-
-men måten de lager te på forandrer seg ikke.
Man gjør det på samme måte i alle landene.
Fra Marokko til Mauretania til Tunisia.
Flott. Takk. Shukran.
DAG 84 DJERBA
I det sørlige Tunisia der ørkenen møter havet-
-ligger øya Djerba hvor man hegner om gamle tradisjoner-
-akkurat som huleboerne i El Hadej.
Her fanger man blekksprut i greske vaser.
Fiskerne ser ut som de er kledd i Dolce & Gabbana-
-men teknikken er før-romersk.
Vasene settes på en line-
-og mellom november og mars går blekksprutene villig inn i dem.
Det var en. Sånn.
La meg se på den.
Der er den.
Vil du ha den?
Det var en.
Kom deg tilbake!
De er overalt.
Der er det to.
Der er en på vei opp beinet ditt.
Der er det en... Kom tilbake med deg.
Takk. Sånn.
Jeg er i ferd med å lære blekksprutbrytning.
I all verden. En til.
Det er lett å få dem opp av vannet, men verre å holde dem i båten.
Det er trist. De liker å bo i disse små vasene.
Der er en samhandling mellom blekkspruten og vasen.
Og så drar vi dem ut.
Jeg vil ikke være med på dette mer.
Takk. Jeg tror jeg får starte blekksprut-beskyttelsen.
Turisme er nå den største geskjeften på Djerba.
Jeg går rundt i basaren med butikkeieren El Hajj.
Det var ingen turister her da han var barn.
Men 70-80 prosent av inntjeningen hans kommer fra dem.
Tror du turismen kan være negativ?
Naturligvis. Turismen har gitt Djerba velstand.
-Men vi har andre problemer... -Hvilke?
Mange unge mennesker har forandret seg.
De er ikke religiøse lenger.
De løper etter...
-Forført av penger eller...? -Nettopp.
Jeg vet ikke om jeg burde si det...
Mange gamle damer kommer hit for å finne seg en venn.
Det er en av turismens dårlige sider.
Vi har homoseksuelle...
På stranden sitter folk og venter på de gamle damene.
Mange unge vil ikke arbeide, fordi de har tyske eller italienske...
Gamle damer som har forlatt mannen, eller ikke har en mann lenger.
De kommer hit og finner en venn, som de gir penger.
Det er en dårlig side ved turismen.
Tunisia har ikke Libyas eller Algeries olje-
-og er derfor avhengig av turistene.
De har fått hjelp av romerne-
-som bygde sitt tredje største amfiteater i El Jem.
I Douga lå et bordell ved siden av templene-
-og ved siden av det igjen, et imponerende rørleggerarbeid.
Romerne var ikke sjenert når det gjaldt kroppens funksjoner.
Dette er bokstavlig talt et offentlig toalett.
Det er i alt 12 toaletter her.
Man betalte en ass og så satte man seg.
En ass var en veldig liten mynt.
Her satt man og snakket om været-
-politikk, skuespill, livet, arkitektur og fordøyelse.
Og vannet rant gjennom en liten renne her, hvor man vasket hendene.
Man kunne også vaske de edlere delene.
De hadde bare kaldt vann, så det var nok litt kjølig.
Romerne var veldig siviliserte på denne litt usanitære måten.
DAG 87 MONASTIR
Romerne, fønikerne, tyrkerne, grekerne og normannerne-
-har alle bidratt til Tunisias rasemessige blanding.
Araberne sto for mest innflytelse.
Et av monumentene deres ligger i Monastir.
De lokale snakker fortsatt om da Monty Python filmet her.
Vi hang ikke på kors da vi filmet her i Monastir.
Dette er en veldig gammel bygning.
Den er nok 1300 år gammel, og det var her-
-de fleste av scenene ble tatt opp.
Jeg prøver å huske... Det ser veldig rent ut her i dag.
Nå husker jeg det.
Steinings-scenen, da vi var kledd ut som...
Kvinner kunne ikke gå på steining, eller var det bare kvinner...?
Kvinner fikk ikke lov til å steine, så vi spilte kvinner med skjegg.
-Hvem kastet den? -Det var henne.
-Han! -Var det deg?
Ja. Du sa jo "Jehova".
Dette får meg til å huske...
Der er tårnet som Graham Chapman løp opp i.
Da han kom til toppen ble han reddet av en flyvende tallerken.
Vi overtok hele området i rundt to måneder.
Der, hvor jentene kommer ned,-
-hadde vi bygget søyler.
Der kom Pontius Pilatus ut og snakket om Jodejick-
-og han som "vaj jangejt højeje en noen annen i Joma".
Men det er vanskelig å si, for vi bygde en del ekstra.
Men jeg mener å huske at det var der jeg kom ut.
Innbyggeje i Jejusalem!
Joma ej dejes venn.
Et merkelig øyeblikk da Romas makt ble utfordret-
-ikke av soldater, men av folk som lo.
Det var det som rørte meg ved det.
Han kunne ikke stille opp med noe, for latter er fantastisk våpen-
-som dessverre ikke brukes nok.
Folk skrek av latter-
-og han ble kjaftig ijitejt-
-og ble gjojt najj av.
Stille!
Denne mannen kommandejej en skajp legion.
Han er jangejt høyt i Joma.
Lenger ned langs kysten ligger byen Sousse, hvor vi også filmet.
Det skjer ikke mye her i dag.
Jeg husker gatene i gamlebyen her, som de livligste i Tunisia.
Men nå er det stille som i graven.
I hovedgaten er butikkene allerede i ferd med å stenge.
Til slutt skjønner jeg at det er på grunn av ramadan.
Den måneden i året da muslimer skal faste om dagen.
Godtebutikkene gjør det bra, for det handles til kveldsmåltider.
Jeg har hørt at noen faktisk legger på seg i løpet av fasten.
Nå skjønner jeg hvorfor.
Tunisia anser seg selv som sekulær og lite provinsiell.
Ramadan er ikke obligatorisk her.
Men de fleste respekterer den. Sammen med Moes-
-besøker jeg en café for å se hva som foregår om kvelden.
Moes bestiller shisha, en sigarett på størrelse med en støvsuger.
Honningtobakken varmes opp, og vannet kjøler ned luften.
-Vil du smake? -Ja.
Så jeg bare...
Veldig godt. Veldig avslappende, ikke sant?
-Røyker du vanligvis dette? -Av og til.
Under ramadan, etter at folk har spist-
-slapper de av med en kopp te og en shisha.
Kan man røyke om dagen under ramadan?
Nei.
Ikke noe vann, ingen sigaretter. Ingenting i munnen.
-Det høres tøft ut. -Bare luft.
Hva er det vanskeligst å unnvære?
Er det vann, mat eller røyk?
For meg er det vann, for andre er det mat.
Det er forskjellig.
For de som røyker, er det mest vanskelig-
-å unnvære tobakk i 12 timer.
Blir folk i dårlig humør?
Noen er i dårlig humør og andre ikke.
Hvis man er gretten av natur, endrer ikke ramadan på det.
Noe synes det er lett.
"Jeg er sint på grunn av ramadan."
-Det er en unnskyldning. -Nettopp.
Araberne var de eneste som ikke lot seg stoppe av Sahara.
Kartagerne så kun ut mot havet.
Deres maktbase lå her. Faktisk heter stasjonen Kartago.
Dette er starten på min reise til Algerie.
Dette toget tar meg til Tunis Nord-
-som er hovedstasjonen i Tunis.
Så skal jeg videre med Trans Magreb Ekspressen... Jeg jobber faktisk.
Den skal ta meg til Alger.
Det er mange spennende stasjoner: Kartago Amilcar-
-Kartago Presedence, Kartago Hannibal... bra navn.
Kartago Deermi, Kartago Bursa. Fem Kartago-stasjoner i alt.
Kartago er ikke knust, selv om romerne tror det.
Romerne var så lei av Kartago og Hannibal-
-at de strødde salt på markene, så ingenting ville gro der lenger.
Det ser ikke ut til å være noe problem å fortsette reisen-
-om bord på Trans Magreb Ekspressen.
Magreb betyr "solnedgangens land".
"Landet mot vest".
Men det er problemer foran oss.
Tunisia er et åpent og forholdsvis stabilt land.
Algerie har vært fanget i en voldsspiral siden 1992.
DAG 90 ALGER
Ved første øyekast ligner Alger på hvilken som helst moderne by.
Togene er i rute, det er ingen bærere på stasjonen-
-og hotellet mit, Al Jazir, er ganske fasjonabelt.
Tidligere het det St. George. Det ble bygget på 1880-tallet-
-for tidsriktige victorianere som reiste til Alger-
-for å nyte det sunne klimaet.
Ingen reiser til Alger lenger-
-og jeg kan ikke forlate hotellet uten en livvakt.
Skulle tro vi var i Lyon eller Marseilles.
I 100 år behandlet Frankrike Algerie, ikke som en koloni,-
-men som en del av Frankrike.
Uavhengighetsbevegelsen møtte mer motstand her-
-enn noe annet sted i Nord-Afrika.
Journalisten Said Shitour er stolt av frihetskjemperne.
Han tar meg med inn i det som var sentrum for urolighetene-
-Algers gamle hjerte: Casbaen.
Volden hersker fortsatt i gatene i Casbaen.
Det lokale politiet har sperret av hele området for oss.
De har gjort det så nøye at det ikke er en sjel her.
Da noen endelig dukker opp er det en politimann.
Men de kan ikke holde sjelene til de gamle heltene ute.
Ali Lapointe var en av modstandsheltene, ikke sant?
Han var med i filmen om kampene i gatene her.
-Han bodde her? -Ja, sammen med sine venner.
Hasib Bouganwali og de andre motstandsfolkene.
Han er en av heltene fra kampene i Casbaen.
-Holdt motstandsbevegelsen til her? -Ja.
Det var vanskelig for franskmennene å få ut motstandsfolkene.
Ja, for det ble kjempet fra tak til tak og fra hus til hus.
Motstandsfolkene hoppet fra tak til tak.
Dette er minneplaketten til minne om Ali Lapointe.
Hva står det, Said?
Den 8. oktober, 1957...
Lapointe og hans kamerater hadde bekjempet franskmennene hele dagen.
Franskmennene sprengte huset hans i luften-
-fordi han ikke ville overgi seg.
Dette er scenen fra filmen, hvor han bestemmer seg for å bli.
Han fikk en time på seg, og så sprengte de huset i luften.
Hva tror du motstandsfolkene oppnådde?
Frihet. Uavhengighet for kommende generasjoner.
Etter 1962.
Nå er det blitt et senter hvor Casbaens unge jenter-
-lærer å lage couscous.
Ja, det er nesten litt latterlig.
Det høres ut som Casbaen våkner igjen.
Ting skjer.
Jeg glemmer sikkerhetstiltakene og begynner å slappe av.
Disse trange gatene er fulle av karakter.
-En artig jente. -Ja.
Said viser meg noen av Casbaens skjulte juveler.
Som Sidi Abdul Rachman-moskeén.
Han levde i det 16. århundre og var byens helgen.
Et besøk ved graven hans skal være bra for kvinner.
Neste morgen forlater jeg Algier la Blanche-
-"Den Hvite By", som franskmennene kalte den.
Der går et tog til Oran, men det er visst en farlig tur-
-så jeg søker profesjonell rådgivning.
Er det sikkert å reise med tog?
Ja, det er ingen sikkerhetsproblemer.
Du kan absolutt dra til Oran.
Hvorfor snakker du så godt engelsk?
Lærer man det ved jernbanen?
Jeg har lært det på skolen.
Jeg liker språket, så jeg øver meg.
-Hva består arbeidet ditt av? -Jeg er stasjonsmester.
-Stasjonsmester? -Ja.
Jeg er den første kvinnen i Algerie som bestyrer en stasjon.
Det er veldig rent her.
Det er en kvinne som er sjef.
Og det er en politimann som følger etter oss.
Toget skal straks kjøre, og jeg sier farvel til Said.
På tross av advarslene har han vist meg-
-at Algers innbyggere er veldig gjestfrie.
-Ha en god tur, Michael. -Tusen takk, Said.
-Vi sees. -Farvel.
Når vi kjører, virker alt normalt-
-men i Algerie burde man ikke være for avslappet.
Algier-Oran-linjen har et rykte-
-og jeg bør ikke reise ubeskyttet.
Er det sikkerhetsproblemer på denne linjen?
Ja, det har det vært de siste ti årene.
Dette området sør for Alger-
-kalles Dødstrekanten.
Vi nærmer oss Blida.
Ingen andre strekninger er blitt bombet så mye-
-i hele verden de siste ti årene.
Hvordan foregår det? Angriper de toget...?
Ja. Dette toget er blitt bombet...
Folk har kommet på og trukket i nødbremsen-
-og derfor er det ikke noen nødbrems her nå.
Har de fjernet den? Hva var problemet?
Folk fra terroristgruppene-
-gikk på toget som normale passasjerer.
De trakk i nødbremsen, så toget stanset-
-og terroristene kunne komme om bord og herje i vei.
Drepte de folk?
Ja, på måter jeg ikke synes vi skal komme inn på her.
De siste par årene, som du vil merke,-
-er sikkerheten økt.
Det er ikke så risikabelt lenger, det blir vi i hvert fall fortalt.
-Det er bare noen få utlendinger... -Ja.
Du er nok den første utlendingen på denne strekningen på ti år.
Foreløpig går det greit. Toget gikk etter ruten.
Man kan se markene utenfor vinduet.
Vi har ikke hatt noen problemer.
Folk har vært vennlige. Dere har jo blitt passet på-
-men jeg har ikke opplevd fiendtlighet.
Nei, befolkningen er veldig gjestfri, som du selv har sett.
Selv på en stasjon som Schlef, hvor det har vært mye vold-
-virker alt fredelig.
Men faktum er, at på de siste ti årene med terror-
-har 100 000 mennesker blitt drept.
En ting dere ikke får se, er de bevæpnede vaktene.
Jeg har et større sikkerhetsfølge med meg, både fra Alger og...
...fra Schlef, hvor vi stoppet og de skiftet ut vakten.
Og 18 tungt væpnede medlemmer av nasjonalgarden kom på.
Av sikkerhetsmessige hensyn vil de ikke filmes.
Men toget er altså stappfullt av folk som passer på oss.
Vær så god.
Takk.
Før het toget noe så eksotisk som Algier-Casablanca-Ekspressen.
Men spenninger mellom Algerie og Marokko-
-har satt en stopper for det. Nå heter endestasjonen Oran.
Hæren kan dra hjem nå. Nå er jeg noen annens ansvar.
-Dette er en flott stasjon. -Ja, den er vakker.
-Er Oran en viktig by? -Den er nummer to i Algerie.
-Hvilken vei skal vi? -Den veien. Inn til sentrum.
I Oran merker man også den franske innflytelsen.
Jomfruene skuer ut fra operahuset.
Den deler plass med Abdul Qadir, den arabiske nasjonalisthelten.
Forvirringen reflekterer mine følelser-
-i det jeg nærmer meg avslutningen på reisen.
Den siste storbyen på turen. Man kommer ikke lenger vest i Algerie-
-så jeg må vurdere hvordan jeg skal komme meg hjem.
Jeg kommer meg forbi den stengte grensen til Marokko-
-ved å ta en ferge til Ceuta.
Derfra burde jeg lett kunne komme tilbake til Europa.
DAG 96 CEUTA
Ceuta er en raritet.
Et stykke spansk territorium i Afrika.
Omgitt av Marokko, og på samme måte som spanjolene vil ha Gibraltar-
-vil Marokko gjerne ha Ceuta.
Men Spania vil ikke gi den bort. Dette monument på Plaza Africa-
-minner om Spanias invasjon av Marokko.
Ceuta er en magnet for dem som vil vekk fra Afrika.
På en bakke utenfor byen ligger en forpost til festning Europa.
Et asylmottak bygget av EU.
Det er lyst, rent og moderne-
-og folk her kan ikke vente med å komme seg ut.
Det er nesten 400 menn, kvinner og barn her-
-men bare 45 søknader er blitt behandlet det siste halve året.
De innsatte er rastløse. Noen er desperate-
-men de gir ikke opp. De har alt utsatt seg for stor risiko.
Hvor kommer du fra?
-Nigeria. -Hvordan har du kommet hit?
Gjennom Sahara.
-Med et kjøretøy? -Med ben.
-Til fots? Gikk du gjennom Sahara? -Ja.
-Hvor lang tid tok det? -Nesten et år.
Hvordan kom du til Ceuta?
Gjennom Sahara til Marokko og så hit.
Hvordan kom du fra Marokko og hit? Det er jo en festning.
Jeg kom gjennom piggtråden med en fiskebåt.
Jeg kom med en båt.
-Du kom med båt? -Ja.
Har dere betalt for å komme hit?
Ja, vi betalte 1500 for båten.
-1500...? -Dollar.
-Amerikanske dollar? -Ja.
På det smaleste er Gibraltar- stredet kun 14 kilometer bredt.
Jeg kan ta fergen i fullt dagslys. Men tusener av afrikanere-
-betaler for å bli fraktet over i elendige båter midt på natten.
Belinda Braithwaite, som har et hus ved kysten, forteller-
-at mange aldri ser Europas strender i live.
De kommer over mens havet er rolig om natten-
-men det oppstår fort uvær i stredet.
De har kanskje kommet halvveis, og det er altfor mange i båten.
Ingen av dem kan svømme, og de har ikke redningsvest.
Båten kantrer, og de drukner i sjøen.
Har de noen form for navigasjon? De har vel ikke med seg lamper?
-Er det alltid om natten? -Ja.
De verste ulykkene skjer, når det er tåkete.
En skrupelløs skipper sier kanskje:
"Det er 70 meter igjen, hopp ut her", selv om det er 1500 meter.
Folk merker at det er dypt og klarer ikke å svømme.
Se for deg å være en gravid kvinne, som blir tvunget ut i vannet.
Når de så kommer i land...
Denne båten har tydeligvis truffet klippene.
Hva skjer når de kommer i land?
De skynder seg inn i skogen.
Hvis de har måttet svømme det siste stykket-
-er tøyet deres vått-
-så de har en plastikk...
Det ser ut som en vanntett bylt til å oppbevare tøy i.
Det har det tørre tøyet oppi her.
Her er tøyet som han har tatt av.
De tar av tøyet, fordi det er vått.
Sko, vannflaske...
Det er noen fra Marokko, Mali...
Han har skyndet seg videre, før han ble oppdaget.
Det ligger altså tøy overalt langs sandbankene?
Ja, men det utrolige er...
DAG 98 GIBRALTAR
Det flagges i Gibraltar-
-og det er turister i gatene.
Men det er noe annet i luften. En lukt av forræderi.
Ber om tillatelse til å sikre fortet, Deres Eksellense.
England og Spania diskuterer felles herredømme.
Holdt!
-Hvem der? -Nøklene.
-Hvems nøkler? -Dronning Elisabeths nøkler.
Tre fram, dronning Elisabeths nøkler.
Seremonien stammer fra den gang byens porter ble låst hver natt.
Fortet er herved låst, Deres Eksellense.
Men hvor sikkert er fortet?
Denne harmløse seremonien virker plutselig viktig.
Det er mer enn bare underholdning.
Skal Gibraltars port låses igjen?
Jeg hadde alltid sett på Gibraltar som broen mellom Europa og Afrika.
Men nå som reisen er over, virker det viktigere-
-at Sahara er broen fra Afrika til Europa.
Det er farlig å bli besatt av egen sikkerhet.
Det er fiender ved porten, men å lukke dem ute skaper bare fler.
I fremtiden er det nok bedre å se rundt porten-
-og finne ut mer, og ikke mindre, om andre menneskers livsstil.
For et år siden trodde jeg jo, at Sahara var øde.
Tekst: Helge Haaland www.broadcasttext.com